Cormac McCarthy – Suttree
Friday December 11, 2015
Juvenilie jsou ošemetným, nicméně naprosto nezbytným literárním fenoménem. Každý totiž musí někdy a nějak začít, a byť jistě existuje řada autorů první knihy, častěji bývají hříchy literárního mládí spíše potravou teoretiků než nakladatelským hitem. U románu Suttree amerického prozaika Cormaca McCarthyho je situace mnohem komplikovanější – McCarthy sice s dílem započal brzy, ale než se dobral jeho konce, stihl vydat nespočet dalších knih a stát se zralým autorem.
Vyprávění i po dvaceti letech korekcí nese spoustu juvenilních znaků: Odehrává se v 50. letech v americkém městě Knoxville, v době a místě McCarthyho dětství, a jeho hrdinou je postava Budda Suttreeho, autorovo autobiografické alterego. Zde už ovšem nastává první komplikace. Suttree, coby uprchlík od vlastní rodiny rozhodně nepochází ze středních vrstev a namísto sbírání literárních grantů se má co ohánět, aby se uživil: chvílemi jako příležitostný rybář, jindy coby šmelinář či lovec mušlí. Autorská identifikace je tak posunuta na osobní rovinu. Suttree má spisovatelský charakter pozorovatele, který ze svého hausbótu pevně ukotveného k břehu řeky Tennessee (cítíte ten další rozpor?) nahlíží na okolní svět zlodějíčků, kurev, kazatelů, ochmelků a flákačů.
Za nezúčastněnýma a chladnýma očima je však cítit vnitřní boj. Suttree není pasivní postava. I když jeho pokusy uniknout (mezi něž patří i opuštění vlastní rodiny, které je nastíněno v úvodu knihy, až mystická cesta do hor nebo krátký a intenzivní vztah s dcerou mušláře) jsou vesměs odsouzeny k nezdaru, neschází jim síla a odhodlanost nápadně podobné té, s níž McCarthy popisuje svůj Knoxville.
Čtenář cítí rez starého železa, zápach řeky, je spalován jižanským sluncem i ranní kocovinou. Proud obrazů se valí jako rozvodněná vodní masa kolem Suttreeho hausbótu, strhává s sebou vše, co ji stojí v cestě, a konkrétnost popisu vzbuzuje až fyzický tlak. V nejintenzivnějších chvílích prosvítá autorská ichforma, v níž se autor promísí s hrdinou.
Nicméně samotný svět knihy je faktograficky rozostřen, vstupují do něj fiktivní postavy, objevují se místa, která už nebo ještě v dané době neexistovala: duchové zrušených tramvají a rozpadliny škol. Drobnosti, které skutečnost mírně vychylují, aby naznačily, že za konkrétními reáliemi se rozkládá mnohem širší jeviště.
Umocňováním archetypů a přetahováním scén do absurdna McCarthy volně navazuje na klasika jižanského románu Williama Faulknera. (Ostatně sdíleli společného vydavatele.) FaulknerovoAbsolone, Absolone v pasážích líčících New Orleans působí stejně řvavě a naléhavě. Faulknerův Henry Sutpen i McCarthyo Suttree několikrát doslova pošlapou rozpadliny svých rodinných usedlostí – a s téměř teatrální směsí vzteku, smutku i bezmoci se obrací nejen na své předky, ale hlavně na samotného diváka-čtenáře.
S pojetím románu jako lidské komedie (ahoj Dante) se však nezbytně pojí epizodičnost. Suttree coby román působí hodně rozvolněným dojmem. Postavy se objevují a mizí, jejich příběhy jsou vesměs uzavřené, až anekdotické. Humor knihy je černý jako tér a spíš než na pointě se zakládá na paradoxu: slepec svým hmatem z náhrobních kamenů přečte víc než všichni vidomí, kazatel při křtu v řece téměř utopí jednu ze svých oveček. Jednotlivé vrstvení mikropříběhů jistě vytváří paralelu k Suttreeho existenci beze směru a cíle, ale do určité míry i otupuje naléhavost románu.
Již zmiňovaný William Faulkner kdysi řekl, že spisovatelovým údělem je zachytit boj lidského srdce, které je ve sporu samo se sebou. Suttree tuto tezi, o níž jsem bytostně přesvědčen, že je příčinou Faulknerova alkoholismu, ukázkově naplňuje. McCarthy totiž stvořil knihu plnou protikladů: autobiografický román, který se nezakládá na pravdě, příběh, který nikam nesměřuje, intenzivní vylíčení zmaru i naléhavé zachycení síly, která nás nutí dýchat.
autor: Cormar McCarthy / přeložil: Alena Dvořáková / vydáno: 2012 / nakladatelství: Argo